Author: Petya

СТАНОВИЩЕ

за дисертационния труд на Самуил Стойков Шивачев
„СЪВЕТСКО-ГЕРМАНСКИТЕ ОТНОШЕНИЯ (1918-1939 г.)“
за придобиване на образователната и научна степен „доктор“
по професионално направление 2.2 История и археология, 
научна специалност: Нова и най-нова обща история

от доц. д-р Петя Борисова Димитрова,
Институт за исторически изследвания към БАН

„Съветско-германските отношения (1918-1939 г.)“ е озаглавил своя дисертационен труд редовният докторант към катедра „Нова и съвременна история“ на ИФ на СУ „Климент Охридски“ Самуил Шивачев. Това е една сравнително добре разработена в чуждата историография тема, която авторът е решил да представи чрез „задълбочаване на анализа“ и чрез втъкаване на една „българска нишка“, заключаваща се в използването на български документи и други родни източници за събитията от онази епоха и за отношенията между двете държави през разглеждания период.
Обемът на дисертацията е 344 стр., като материалът е разпределен в увод, три глави и заключение. Трудът е снабден с библиографски указател, както и с приложения, които визуализират участниците в разглежданите събития, както и онагледяват случилото се чрез карти, факсимилета на документи и материали от тогавашната преса.
В увода (с. 4-19) авторът е представил накратко своите виждания по темата, както и задачите, които си поставя, очертани като отговори на следните пет въпроса: „1) докъде се е простирало сътрудничеството между Германия и СССР; 2) кои са предпоставките за двустранното сътрудничество; 3) къде се припокриват политическите интереси с икономическите и къде се разминават; 4) какви са целите на двете държави в тяхното военно сътрудничество; 5) какви са причините близките им взаимоотношения да се прекратят в началото на 30-те и да се подновят в края им.“ Той е обосновал използвания в хода на изложението хронологически подход, който „най-добре отразява спецификата на проблематиката“, както и политико-теоретичния подход и сравнителния метод при анализа на архивните документи. Сред изредените подходи е и философското осмисляне на проблемите, осигуряващо един „по-обективен прочит на събитията и развенчаване на митологемите“. 
Въпреки доста внушителния списък със заглавия, изредени в библиографския указател, направеният в увода преглед на съществуващата литература е доста схематичен. При това той започва със странното делене на проблемите, върху които работят историците, на „политически и теоретични“, след което следва едно още по-странно изреждане на едните и другите. Политически според С. Шивачев са: „1) германското участие в Октомврийската революция; 2) „Долхщос процесът“ от 1919 г. и расовата теория на Хитлер (?!); 3) военното сътрудничество и тезата за „изкования в СССР фашистки меч“; 4) дейността на комунистите в Германия; 5) опитите за обосновка на религиозно-теоретична концепция на тоталитаризмите през 30-те години.“ Като теоретични са определени „спорът за лявото и дясното при националсоциализма“ и „планираната агресивна външна политика на Хитлер“. 
Странно изглежда и направената подредба на „източниците на дисертацията“, в която наред с действителните източници – сборници с публикувани документи, архивни документи, преса, мемоари, виждаме поставена и използваната литература под формата на „научни трудове“ и „статии“ (с. 10). Цялата тази „историография“ авторът разделя не само по „вид“, но и по „език“ – на рускоезична, немскоезична, англоезична и българоезична. 
Ще си позволя да коментирам една от тях, която сравнително най-добре познавам – рускоезичната. Тук освен на „рускоезичните сборници с документи“ и на съчиненията на Владимир Ленин и Йосиф Сталин, както и на документите от ГАРФ, докторантът обръща внимание на трудовете, посветени на германското участие в събитията, разиграли се в Петроград през октомври 1917 г., и на тясно свързания с тях Брестки мир от март 1918 г. Той твърде избирателно споменава най-напред представителите на „революционната школа“ – Роберт Випер и Евгений Тарле, видни руски и съветски историци от първата половина на 20 век, съвременници на въпросните събития, след което обособява някаква група на „т.нар. антикомунистическо и националистическо направление“, в което съжителстват автори от различни епохи – А. Чекин, Ю. Фелштински, С. Сухоруков и С. Милованов, и с различни виждания за развитието на историческия процес. Тук само като пример ще посоча, че творчеството на Сергей Сухоруков, да речем, съвсем не се свежда до търсене на германската следа в Октомврийската смута. Става въпрос за един добър познавач и на историята на съветско-германските отношения между двете световни войни (особено на нейния „рапалски“ период), и на съветската и западногерманската литература по тези въпроси (вж. напр. неговата монография „Западногерманская буржуазная историография советско-германских отношений 1917-1932“, издадена през 1976 г.). Заедно с други историци от това време (70-те – 80-те години на 20 век) – И. Галкин, А. Иоффе, В. Сиполс, той участва не просто в изучаването на тези отношения, но в тяхното историографско осмисляне. Естествено тези трудове в значителна степен вече са остарели и като съдържание, и като методологически подходи, и като отстояващи едностранчиви и тенденциозни оценки и съждения. 
Не по-малко едностранчиво и оскъдно твърдението на Шивачев представя творчеството на още един специалист по проблемите –Сергей Милованов, защитил през 2008 г. кандидатска дисертация на тема „Историки СССР–России о советско-германских отношениях в 1917–1941 гг.“. Милованов, който също разработва проблеми на историографията на съветско-германските отношения, е един от яростните противници на т.нар. либерали или ревизионисти, обвиняващи от началото на 90-те години Съветския съюз в престъпления срещу мира и човечеството, в нарушаване на Версайския договор, в подготовка на „фашистката“ армия на съветска земя. Тук се визира споменатата от С. Шивачев концепция на Ю. Дяков и Т. Бушуева за „изкования в СССР фашистки меч“, развита и като съдържание, и като хронология в работите на В. Суворов.
Обект на ожесточени дискусии е и друг епизод от съветско-германските отношения през разглеждания в дисертацията период, а именно подписването на 23 август 1939 г. на договора за ненападение между Германия и СССР. По този повод авторът отбелязва: „Сериозно внимание в историографията се отделя на преговорите по колективната сигурност и на подписания на 23 август 1939 г. пакт за ненападение между Германия и СССР.“ Поднесена по този начин, информацията оставя у читателя впечатлението, че преговорите за изграждане на система за колективна сигурност в крайна сметка се увенчават с успех с подписването на съветско-германския договор. Което, както е добре известно, не отговаря на действителността. Точно обратното, договорът е израз на тоталната промяна в предишната външнополитическа концепция на СССР, насочена към колективна сигурност, израз на която е не на последно място и смяната на М. Литвинов с В. Молотов на поста нарком на външните работи.
Още една неточност в твърдението на докторанта е свързана с вниманието към договора за ненападение. Вниманието, което отдавна е прераснало в наистина ожесточена дискусия, е насочено не толкова към самия договор, който, както отбелязва и самият Шивачев, „сам по себе си не съдържа нищо необичайно и представлява типичен договор за ненападение“, колкото към съпровождащите го секретни протоколи. При това въпросната дискусия започва още с въпроса дали изобщо те са съществували. По този въпрос руските изследователи заемат диаметрално противоположни позиции – Лев Безименски, Юрий Фелштински, Александър Некрич и редица други са убедени, че те са съществували, докато автори като Валентин Сидак, Алексей Кунгуров, Сергей Случ отричат подписването на секретни протоколи от СССР и Германия, респ. автентичността на германския екземпляр на документите от „колекцията на Льош“. При това, както твърди самият В. Сидак например, той не отрича наличието на конфиденциални външнополитически договорености между Москва и Берлин, но е убеден, че те са обговорени в устна форма. При всички положения, това е един огромен дебат, който би следвало да намери някакво място на страниците на изследване, посветено на съветско-германските отношения в навечерието на Втората световна война.
Бих искала да обърна внимание и на някои „технически“ слабости, които обаче имат негативно влияние върху възприемането на предложния на вниманието на журито текст. Първата от тях бих охарактеризирала като „загубени в превода“. Ще я онагледя с няколко примера. На с. 56 четем следното: „През август 1920 г. Червената армия претърпява тежко поражение край Варшава. По мнението на „вожда на революцията“ Ленин, настъплението към Варшава създава ситуация, при която „по отношение на Германия изпуснахме международното положение“ (тук стои бележка под линия откъде е взет въпросният цитат). Това „изпускане“ показва три основни неща... (следва тяхното изреждане).“ Но ако си направим труда да прегледаме цитирания „Политически отчет ЦК РКП(б) на IX конференция на РКП(б)“ от 22 септември 1920 г., ще видим, че за никакво „изпускане“ не става въпрос. В оригинала е използван глаголът „прощупать“, което ще рече „опипвам“, „изучавам“, „сондирам“…
Друг пример. На с. 130 докторантът пише: „Непосредствено преди втория тур Хинденбург изнася реч по радиото, в която повтаря своето основно послание: „на фелдмаршала му е чужда политиката на натура и като човек на дълга, никога не нарушава своите принципи по отношение на конституцията“. За каква политика „на натура“ става въпрос, можем само да гадаем…
Не по-малко объркващо изглеждат и някои досадни недоглеждания в текста, като например на с. 25: „Германия има две главни задачи – силен бастион на Изток и „свободни ръце на Изток“ (?!).
Що се отнася до редицата други неточности, които могат да бъдат открити в текста, искам да обърна внимание на следното. Вярно е, че историята не влиза в числото на „точните науки“, но това съвсем не значи, че е „неточна“. Тя борави с изключително богата палитра от понятия, имена, дати и т.н. реалии, който не би следвало да бъдат произволно интерпретирани и подменяни. Затова и смея да твърдя, че Вячеслав Молотов например не може да бъде представян като „нарком по външни въпроси на СССР“, както четем под неговата фотография на с. 309. Ще се огранича само с този пример, но ще препоръчам на автора много внимателно да огледа библиографския си списък, в който с имената на изтъкнати и добре известни на науката автори са настъпили странни метаморфози: Генадий Бордюгов е станал Бодюгов, Г. А., Леонид Нежинский – Нажинский, Л. Н., а и текста като цяло, в който Сергей Сухоруков, чието име кой знае защо липсва от списъка с използваната литература, е изписан веднъж като Сухоруков, друг път като Сохоруков.
Разбира се, моето фокусиране върху негативните моменти от дисертационния труд съвсем не означава, че работата е лишена от достойнства. Докторантът се е справил с една трудна и изключително многопластова тема. В трите глави на изложението той е успял да представи задоволително отделните етапи в развитието на съветско-германските отношения с техните специфики и акценти, при това ситуирайки ги в пъстрата, сложна и напрегната международна обстановка, характерна за периода между двете световни войни. За целта Шивачев се е справил с немалка като обем литература, а и с наистина впечатляваща като количество изворова база. Тук бих искала специално да изтъкна умението, с което той е вплел в разказа за международните отношения сведения от българските архиви и от други родни извори, които добавят интересни щрихи и нюанси в международната обстановка и обогатяват разглежданата тема (макар да има едно-две места, където не е успял да вкара цитатите органично в текста и те стоят като „кръпка“). Това, заедно с отговарящия на изискванията автореферат и приложения списък с публикации по темата на дисертационния труд, в крайна сметка накланя везните в полза на докторанта и ми дава основание да гласувам за присъждането на образователната и научна степен „доктор“ на Самуил Стойков Шивачев.

25.04.2019 г.
София

доц. д-р Петя Димитрова